Közel két évtizede ismerkedtem meg az Albireoval, és jegyeztem el magamat az akkor ott futó kettőscsillag- és mély-ég észlelési témakörökkel. Míg az utóbbinál komoly eredményekkel nem dicsekedhetek, addig október 16-án este elvégeztem a 3000. kettőscsillag észlelésemet, és érdekes véletlen folytán egyúttal a 2500. pár megfigyelését. (Az írásaimban hivatkozott statisztikai adatokat természetesen a számítógépes nyilvántartás teszi lehetővé, amelyet tízegynéhány éve kezdtem, 48KB-os Sinclair Spectrum gépen.) A fenti mennyiség, illetve a szerzett tapasztalatok alapján néhány hónapja fontolgatom, hogy egy cikksorozatot lehetne közölni a Meteorban, amelynél felfedezők szerinti bontásban publikálnám a valamilyen szempontból közérdeklődésre számot tartó rendszerek megfigyelését. Amint itt és a továbbiakban olvasható, nem csak a legsikeresebb észleléseimet válogatnám ki, sőt nem egy sikertelent is bemutatok, amelyekről örömmel olvasnák a rovatban a jövőben - ellenkező előjellel. A cikkek írásánál az észlelőnapló illetve rovat precízebb, de szárazabb stílusa helyett az olvasmányosságot szeretném előnyben részesíteni.
A Meteor jelen száma megjelenésének napjaiban lesz 160 éve annak, hogy megszületett S.W.Burnham, minden idők egyik legnagyobb kettőscsillag felfedezője és észlelője. Lapunk 1996. márciusi számában Burnham, a sasszemű észlelő címmel jelent meg egy, a téma mintapéldájának nevezhető cikk életéről, Ladányi Tamás rovatvezetőnk tollából. Az aktualitást most az évforduló, a címet pedig egy 12 részesre tervezett cikksorozat szolgáltatja. Ennek nyitó darabjául Burnham-et választani azért is szerencsés, mert Wilhelm és Otto Struve után harmadikként az általa felfedezett objektumok következnek a kettőscsillag észlelő amatőrök palettáján, noha alkalmasint igaz az a kijelentés is, hogy rendszerei egy osztállyal nehezebbek, mint a klasszikus párok. Sőt, az észleltségi sorrendet tekintve talán meg is előzi O.Struvét (esetemben ténylegesen), tekintettel arra, hogy Burnham nevét sokkal több kettős viseli.
A WDS-ben 2763 bejegyzés található BU illetve BUP jelzéssel. Míg az előbbiek igazi távcsőpróbáló objektumok, addig a második csoport P betűje a pm (proper motion - sajátmozgás) rövidítésből ered, és zömmel jellegtelenül széles párokat takar, melyeket Burnham speciális célból mért és katalogizált: az egy híján 600 BUP-kettős szögtávolságának átlaga 142", azaz több, mint 2 szögperc! A 2164 normál Burnham-pár között közel 100 ismert pályájú binary van, 200-nál többnek szögtávolsága 0,8"-nél kisebb. A viszonylag fényes főcsillagok (491 rendelkezik Bayer- illetve Flamsteed-számmal, 10m-nál halványabb mindössze 184 darab van) mellett azonban több, mint 60%-ban 11m vagy halványabb társak pislákolnak. (Az köztudott Burnham-ről, hogy sok párt fedezett fel 6 hüvelykes lencsés távcsövével, de ne felejtsük el, hogy számos nagyobb, sőt a legnagyobb, 40 hüvelykes Yerkes-refraktorral is végzett megfigyeléseket.)
A cikk írása időpontjáig általam észlelt 2500-nál több pár közül 289 tartozik a most tárgyalásra kerülő csoportba. Érdekes véletlen, hogy pontosan a fele (144) negatív észlelés, amely arány tovább romlik, ha leszámítjuk a 30 darab kontrollészlelésre jelölt és a 29 katalogizált kettősök anonim kísérőjeként feljegyzett komponenst: ezek az adatok véleményem szerint reálisan mutatják Burnham rendszereinek 20 cm-es Newton távcsővel való észlelhetőségét.
A most bemutatásra kerülő objektumok sorát egy szám nélkülivel
kezdeném (napjainkban 1481-es
sorszámot kapott), melynek 2000-es koordinátái: 20052+3829. Ezt a kettőscsillagot
a "Chaple-ív"-hez tartozónak is tekinthetjük, amelyről a Meteor 1989/11. számában
írt Kocsis Antal. Sajnos rajtam kívül más akkor nem észlelte illetve nem
küldte be, pedig az objektumot a Sky és az Uranometria atlaszok egyaránt kettősként
jelzik, ugyanakkor az ív öt tagjáról tekintélyes számú, kiváló minőségű észlelés
készült (publikálva 1990 szeptemberében). A csillag észlelése példaszerűen
történt, tekintettel arra is, hogy katalógusadatai csak évekkel később, a
WDS jóvoltából váltak ismertté: a 45x-ös nagyítás PA 50 felé 60"-re 11m-s,
a 90x-es PA 195 felé 40"-re 12m-s, végül a 220x-os EL-sal PA 215
irányban 15"-20"-re 12,3m körüli kísérőket mutatott. Mivel a fentiek
nem igazi kettősre utalnak, néhány nappal később kiváló seeing mellett
380x-os nagyítással ismét megvizsgáltam, de semmi újat nem tapasztaltam.
A rendszer érdekessége azonban itt nem ér véget. A HIP 98921 sz. főcsillag
viszonylag közel, 19 pc távolságra van, ezért a sajátmozgása is számottevő:
0,288"/év PA 67o irányban. Mivel az optikai AB párról csak egyszer,
1906-ban történt mérés, azóta a szögtávolság háromszorosára nőtt! Ezt a legutóbbi
felvételek is megerősítik, így most önkritikusan meg kell állapítanom, hogy
szögtávolság becsléseim szisztematikus hibát mutatnak.
1984.03.20-án az Encke üstökös a Piscesben a BU 4 kettős mellett haladt el, melynek katalógusadatait csak 10 évvel később tudtam meg. Ezen okok miatt felületesen, alacsony horizont feletti magasságnál és közepes nagyítással vizsgáltam meg, ami természetesen nem bontotta fel a 0,6"-es kettőst, de a komponensek fényességét figyelembevéve 200 mm-es apertúrával egyébként a siker reményében lehet próbálkozni. A Halak másik, Flamsteed 103-as számú (BU 5) csillagával sem voltam szerencsésebb egy másik alkalommal: a 45x-ös és 280x-os nagyítások sem a BCH szerint 1" szögtávolságú B, sem a 90"-re lévő 11,7m-s C komponenseket nem mutatták, meglehetősen nyugtalan légkör mellett. A B tag vonatkozásában megnyugtató volt, amikor megtudtam az 1983-as mérés 0,5"-es adatát, viszont a C-nél talán szerencsével jártam volna, ha jobban meresztem a szememet. A GSC lemezek fényességi skáláján 12,8m-s a kísérő; az ugyanitt 12,7m fényesnek jelzett csillagot észleltem és feljegyeztem: igaz, távolsága a főcsillagtól 2,5-szerese a nem látotténak.
Van néhány kettősnév, amit évek, évtizedek múltával sem felejt el az ember. Számomra az egyik ilyen a BU 28 a Corvusban, melyet 1983-ban észleltem: a 140-szeres nagyítást adó urániás akromatikus okulár szépen bontotta az igen szoros és nagyon egyenlőtlen fényességű párt PA 300o-kal - hogy a társ barnásvörös színének van-e realitása, nem tudom igazán. Az ilyen binaryk esetében az amatőr használatra készült, csak egy mérési adatot közlő katalógusok okozhatnak kellemes meglepetést, de az ellenkezőjét is természetesen. Esetünkben még a WDS (és IDS) első- és utolsó mérést közlő módja sem kielégítő, ugyanis a 161,5 éves periódusú rendszernek 1875-ös 1,8"-354o és az 1988-as 1,9"-330o adatait látva teljesen tévesen inter- és extrapolálhatunk! Mindenesetre számunkra megnyugtató, hogy a komponensek 2030-ig távolodnak egymástól, de az is elképzelhető, hogy a 2100 táján észlelő magyar amatőröknek az akkori 0,4"-es szögtávolság sem fog problémát okozni. Megemlítem még, hogy Leawenworth két távoli, 11m és 12m-s kísérőt is katalogizált.
Az idei nyár egyik estéjén a Skorpió csillagkép fényesebb, szorosabb kettőscsillagainak észlelését vettem tervbe, Barlow kétszerezővel felfegyverkezve. A 2 Sco (BU 36, 2,2") így is kifogott rajtam, de a 11 Sco (BU 39), ha nehezen is, de megadta magát a 193x-os nagyításnak: a 6m-s főcsillag első diffrakciós gyűrűjének külső oldalán elhelyezkedő viszonylag halvány társ fényességét számszerűen nem is tudtam becsülni, bár EL-sal néha meglepően stabilan látszott PA 250 irányban.
Valószínűleg az első sikeres Burnham-pár észlelésem volt sok évvel ezelőtt a 126-os számra hallgató objektum, melyet a 220x-os nagyítás nagy réssel bontott, PA 265o-kal. Ma már biztosan nem mulasztanám el a 11,3m-s C komponens észlelését, amely 11,5"-re van a főcsillagtól. Nem sokkal később a Pí Capricorniról (BU 60) szűkszavúan ennyit jegyeztem fel: 140x - nagyon egyenlőtlen, szoros, PA 135o. Érdekes, hogy a meglehetősen halvány, 14,1m-s C komponens (BU 296!) mérésével az 1898-as felfedezés óta senki sem próbálkozott - vagy csak sikertelenül? A Sas BU 57 jelzésű kettőséhez 220x-os nagyítást alkalmaztam, és naplóm szerint a 11m-s kísérő EL-sal éppen látható, bár nem nagyon szoros, PA 110o.
A BU 235 a
Cassiopeiában azon ritka objektumok egyike, amelyet a 80-as években háromszor
is észleltem. Érdekes ötös rendszer: a nagyon szoros, fehér csillagokból álló
főpárt a seeing függvényében 140-220-280-szoros nagyításokkal pálcikaként
vagy időnként réssel bontva észleltem. A két távoli (44" és 60") kísérőnek
a BCH-ban megadott 1,5m fényességkülönbségét én nem tapasztaltam.
A távolabbi komponens standard szögtávolságú 11,5m-s társát EL-sal
nem volt nagy probléma szeparálni még 90-szeres nagyítással sem - ez utóbbiak
Otto Struve felfedezései. Az 1983-ban észlelt 59 Hya (BU 239) nagyban hasonlít
az előzőben leírt főpárhoz, de attól még szorosabbnak gondolom, 0,7"-1" közöttinek.
A -27o-os deklináció jelentősen nehezíti hazai megfigyelését,
így nem tudtam 220-szorosnál nagyobb nagyítást alkalmazni. A bontás a szcintilláció
következtében változó volt, a pozíciószöget 340o-ra becsültem.
A kettősről feltételezték, hogy binary, de az 1963-ig végzett mérések útjának
olyan rövid szakaszát fogták át, hogy a Mourao által számított pálya a legbizonytalanabb
csoportba sorolást kapott Worley és Heintz katalógusában. Az idő múltával
bebizonyosodott ennek jogossága, ugyanis 1991-ben a számított 0,3"-51o-kal
szemben 0,6"-354o-ot mértek, amely eset feljogosíthatja az amatőröket
reménytelennek látszó esetek megpróbálására is. Egy másik déli, Kentaur-beli
kettős, a BU 1197 sokkal
könnyebnek mondható: már 90-szeres nagyítással sejthető volt a társ. A 140-szeres
réssel bontotta a barnásvörös kísérőt PA 210o irányában.
A kerek
számú BU 800-at a Bereniké
hajában azért említem, mert bár egyenlőtlen, 4"-5"-re becsült szögtávolságával
kis távcsövek tulajdonosainak is jó szívvel ajánlható, könnyen begyüjthető
Burnham-trófea. Ennek az a magyarázata, hogy a sajátmozgás következtében a
szögtávolság a felfedezéskori 1,3"-ről napjainkig 7"-re nőtt, a pozíciószög
változatlansága mellett.
A Hattyú csillagképben található BU 1206 szintén sajátosan érdekes többes rendszer, a Tejútvidékre jellemzően. A 2"-es, de 3m fényességkülönbségű pár részemről 15 éve a kontrollálandó csoportba van sorolva. Viszont ÉÉK-re, 1' körüli távolságban 3 darab 10m tájéki csillag is csoportosul, melyek közül kettő Scheiner figyelmét is magára vonta, és 1081-es számmal katalogizálta. A csillagkép egy másik kettőse a BU 656, azon 270 csillagpár egyike, melyeknek katalógusadatait az észleléskor nem ismertem. A 90x-es nagyítással megpillantott 8,5m-s 8"-10" távolságban 185o irányban elhelyezkedő társ feljegyzése után azért is nyugodt voltam, mert a Sky kettőskatalógusban sem volt róla adat. Később a WDS-ből ismertté vált az azonosító és az igazi társ, 0,9" szögtávolsággal, 9,8m fényességgel: papiron mindenesetre kemény diónak tűnik egy 20 cm-es Newton számára... Az észlelt kettősről a Guide alapján ma úgy vélem, hogy a 2,8'-re, PA 140 felé elhelyezkedő halványabb, katalogizálatlan csillagpár kellett, hogy legyen.
Végül a BUP csoport illusztrálására megemlítem a 15 Sge-t, melyet már-már nyílthalmaznak nevezhetnénk. A főcsillagtól 2'-3,5' távolságban öt kísérőt térképeztem fel, valamint ezen hat csillag közül öt mellett további 1-1 kísérőt - ezek természetesen nem mind katalogizáltak; mindenesetre kellemes érzést keltett, amikor a WDS 1996-os kiadásában megláttam egyikük hivatalos adatait. A jelen esetben hasznosnak bizonyult a szálkereszt segítségével végzett pozícióbecslés, mivel az egyes komponensek sajátmozgása 100 év alatt jelentősen átrendezte a területet, amelynek rajzos bemutatására helyhiány miatt most sajnos nincsen lehetőség. Ennek kompenzálására a táblázatban - amely a WDS katalógusok alapján készült - feltüntettem saját észleléseimet, a komponens betűjelzés után *-gal megkülönböztetve.
Nagy örömet okozna, ha az induló cikksorozat a kettősészlelők
egy részének figyelmét felkeltené és észlelésre késztetné. Amennyiben ehhez
tanácsra, segítségre lenne szükség, szívesen állok rendelkezésre, és természetesen
a munkához 10-es seeinget kívánok!
1998.11.15. Nyomtatásban megjelent: Meteor 1998/12